Fa uns dies el diari digital València Plaça publicava una reveladora informació.
El País Valencià s’havia convertit enguany en el paradís de
les SICAVs (Societats d’Inversió de Capital Variable), un instrument que
els grans patrimonis i les grans fortunes utilitzen bàsicament per
evadir legalment imposts davant la complaença de la Comissió Nacional del Mercat de Valors (CNMV).
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEi2STtgmmHCdadUKFP-H9GTSC56OBuKA9WBFDFzrwc96_p72cUA5vLqshQXqppRcn6rlYyAZrziger69HTPaoX_OwWQNBeN1kBWIc9RB7exeT_CO8LBK4vYASHWC4acn8KhHpPEtVEqAP48/s1600-rw/El-sur-es-el-mas-castigado-por-la-crisis--Valencia--Andalucia--Castilla-La-Mancha-y-Murcia.jpg)
Quins són els titulars d’aquestes noves SICAVs que s’han obert al País Valencià?
La majoria d’elles pertanyen a grans empresaris valencians com Juan
Perán Ramos, fundador i president de la firma alacantina de calçats
Pikolinos; Luis Miñano Sant Valero, expresident de Inaer, la major
empresa d’helicòpters d’Espanya; Roberto Arnal Muller, hereu del grup
hortofrutícola castellonenc del Grup Tilla; Javier Yerbes Porta,
president del proveïdor carni valencià Yerbes; o José Torres Mora,
empresari alacantí i administrador únic de les químiques Poroflex
Ibèrica i Paule Chemical, entre molts altres. Noms de la nova i de la
vella oligarquia empresarial valenciana que se sent “molt valenciana i
espanyola”, però que refusa pagar imposts en la terra que tant diuen
estimar.
Però, en paral.lel, el País Valencià presenta una altra cara
molt diferent real que mostra la crua realitat de la seua situació real
social i econòmica.
Mentre els diferents portaveus del Consell no paren de repetir en els
mitjans de comunicació que la “Comunitat Valenciana” està liderant la
eixida de la crisi espanyola, fa pocs mesos es feia públic un estudi
publicat per la Fundació BBVA i l’Institut Valencià d’Investigacions Econòmiques (IVIE), en
què es constatava que l’index corresponent al llindar de la pobresa al
País Valencià havia augmentat un 46.4% entre a els anys 2007 i 2012, mentre la mitja a l’Estat espanyol per al mateix període era d’un augment del 28.8%. Es a dir, la societat real valenciana, no les seues elits, s’havia fet un 18% més pobres que la de la resta de l’Estat.
Al País Valencià, segons les estadístiques oficials, hi ha mig milió de pobres
amb perfils diversos i poques perspectives de trobar feina. Estan per
sota de la meitat de la renda mitjana espanyola. L’índex de pobresa
severa al País Valencià és superior a la mitjana estatal, situant-se en
un 7,9% enfront del 7,1% de l’Estat.
L’informe de l’IVIE assenyala també que el 20 % de la població més
rica controla ara el 40 % dels ingressos totals, mentre el 20% de
població més pobre té en el seu poder només el 6,78%, amb un retrocés
notable, sobretot del grup de pobres severs. El maig del passat 2013
l’institut valencià mesurava l’evolució de la pobresa a Espanya i concloïa que les Canàries i el País Valencià lideraven la taula de comunitats més pobres.
Paradoxalment la valenciana és una de les autonomies que més ha
millorat el seu pressupost en serveis socials de 2009 a 2012,
concretament un 15 %, però “la seua feble posició de partida”, diu
l’informe, “fa que tant els seus indicadors de despesa com la seua
oferta de prestacions estiguen molt per sota de la mitjana estatal“. De
fet apareix en el grup d’autonomies amb un índex de desenvolupament dels
seus serveis socials què es considera “irrellevant“. El País Valencià
ha passat de gastar 662 milions d’euros l’any 2009 a 759 en 2012 en
aquest capítol. O el que és el mateix, si fa tres anys la despesa era de
129 euros per habitant, l’any passat era de 151 euros enfront dels 275
de mitjana estatal. Una diferència abismal entre el que rep un espanyol de mitjana i el que rep un valencià.
La sensibilitat d’un govern es pot mesurar per les lleis i mesures
que prenen per combatre la pobresa i la desigualtat social, i per
disminuir les diferències entre els estrats més alts i privilegiats i
els més baixos de la població.
Òbviament, i a la vista de totes aquestes dades, la sensibilitat
social d’aquesta colla de panxacontents, de titellots sense substància,
de lladres, corruptes i d’indigents politics que governen ara el nostre
País només pot situar-se sota zero.
Patraix, València, a 17 de setembre de 2014.
La paella mecànica-Blocs de VilaWeb
Cap comentari :